Като ангел, без капчица чувство за пощада...
...надигни се младо момче до небесата като легенда
Neon Genesis Evangelion
Студени ветрове, сини като морето...
Сълзи отварят вратата към сърцето ти...
Но не знаейки ти просто ме гледаш...
Стоейки там усмихвайки се успокоително
Отчаян за нещо да докоснеш...
Миг на любезност като този в сън...
Невинните ти очи все още нямат и идея...
...на пътя, където съдбата ти ще следва.
Но някой ден ще си наясно с...
...всичко, на което имаш зад себе си.
Крилата ти са, за да търсиш...
...ново бъдеще, за което само ти може да търсиш.
Жестоките ангелски thesis кървят...
...през портал като пулсиращата ти кръв.
Ако трябва да предам параклиса на спомените ти...
...жестокият ангел ще влезе през прозореца на душата ти.
Така че момче, застани прав и прегърни огъня на легендата...
Прегърни вселената като пламтяща звезда!
2016 година.
Възстановяване и допълване на онова, което е изгубила човешката душа.
Еволюцията продължава.
Но ние нямаме време да покажем целия процес.
Затова сега ще разгледаме само една душа.
Тази на Икари Синдзи.
Икари Синдзи.
Страх.
Страхувам се, че ще изчезна.
Но аз не мога да изчезна, защото мисля, че не заслужавам да живея.
Защо?
Защото съм безполезен.
Аз съм едно безполезно дете...
Никой не се нуждае от мен.
По този начин ти бягаш от реалността.
Страхуваш се да не допуснеш грешка ли?
Ти се страхуваш, че никой не те обича.
Ти се страхуваш от слабостта си.
Но нали и вие сте същата?
Прав си. Ние много си приличаме.
Душите ни са загубили нещо много съществено.
И ние се страхуваме от този недостатък.
Ние се страхуваме.
Ето защо се опитваме да се обединим.
Ние ще се разкрием и ще се допълним взаимно.
Това е еволюция.
Човек не може да живее без други хора.
Човек не може да оцелее сам.
Независимо от това, че всички сме единствени и неповторими.
Ето защо животът е толкова труден.
Ето защо животът е толкова тъжен и празен.
Ето защо ти искаш да се сближиш с други хора.
Искаш да почувстваш другите до себе си.
Ето защо ние искаме да се слеем.
Човешката душа е крехка и беззащитна.
Тялото и разумът също са много слаби.
Ето защо...
чрез еволюцията хората трябва да се обединят и взаимно да се допълнят.
Защо?
Защото не може да се живее по друг начин.
Така ли?
Ти за какво живееш?
Не знам.
Може би живея, за да разбера за какво живея.
За кого живееш?
За себе си, разбира се.
Може би за себе си.
Наистина ли?
Щастлив ли си да живееш?
Не знам.
Ти щастлива ли си да живееш?
Разбира се, че съм щастлива!
Щастлива ли си да живееш?
Не искам нищо друго, освен да съм щастлива.
Мразиш ли тъгата?
Мразя я.
Мразиш ли болката?
Мразя я.
Затова ли бягаш?
Да. Обвиняваш ли ме? Защо да не бягам от онова, което ме наранява?
Не трябва да бягам!
Защо не трябва да бягаш?
Защото бягството от реалността може да ми причини болка също.
Даже ако бягаш от нещо, което ти причинява болка ли?
Не мога да понасям болката.
Щом знаеш какво е болка, значи можеш да я понесеш.
Но ако болката е прекалено силна, можеш да избягаш от нея.
Ако наистина я мразиш, значи можеш да избягаш от нея.
Не, няма да бягам! Изморих се да бягам вече!
Да! Не трябва да бягам.
Защото осъзнаваш, че като бягаш, още повече се нараняваш.
Защото понякога да избягаш е още по-лошо.
Ето защо не искаш да бягаш.
Ако постоянно бягам, никой няма да ме уважава!
Не ме оставяйте сам!
Не ме оставяйте сам, моля ви!
Ето че той отново прави онова, което му кажат другите.
Това е жестокият механизъм на оцеляването, нали?
И какво от това? Все пак е по-добре, отколкото да останеш съвсем сам!
Ти се страхуваш от болката.
И наистина вярваш в това, нали?
Другите също изпитват болка, Синдзи.
Всички изпитват болка. Не си само ти.
Просто на теб ти е по-лесно да бягаш от нея, нали?
Млъкни! Все ми е едно!
Защо трябва да го правя? Никой не се интересува от мен!
Ето че пак отричаш достоинствата си.
Аз нямам нищо.
Ето че пак казваш, че си безполезен.
Да не си мислиш, че ако не правиш нищо...
болката ще изчезне от само себе си?
Ти искаш другите...
да те подкрепят и да те хвалят, нали?
Никой не се интересува от мен.
Това не е вярно. Ти просто си въобразяваш.
Ето защо трябва да пилотирам Евата.
Ти се опитваш да си внушиш...
че винаги си бил безполезен.
Да! Точно така е!
Не е вярно. Не е така.
Ти просто се опитваш да си го внушиш.
Не е така! Аз съм безполезен!
Нямам с какво да се гордея!
Затова ли пилотираш Евата?
Пилотирането на Евата ме кара да бъда такъв какъвто съм.
Преди да стана пилот, нямах никакви други достоинства.
Пилотирането на Евата доказва, че аз съществувам на този свят.
Имам само това. Няма друго.
Няма нищо друго.
Абсолютно нищо.
И каква е ползата от това?
Не мисля, че има някаква полза.
Затова...
Аз мразя себе си!
Ненормалник! Мразя те! Мразя те! Мразя те!
Мразя те!
Не мога да те понасям!
Извинявай, обаче те мразя.
Мразя те!
Не мога да те понасям!
Мразя те!
Виждаш ли? Всички те мразят.
Всички хора на тази планета те мразят.
Не, само така ти се струва.
Да, така трябва да е! Защото аз мразя самия себе си!
Ако мразиш себе си, никой друг няма да те уважава.
Омраза! Мразя те! Мразя всички!
Но те са мили с мен.
Когато пилотирам Евата, те се отнасят добре с мен.
Държат се така, сякаш ме обичат.
Значи си бил щастлив?
Всички се отнасяха добре с мен!
Но беше ли щастлив от това?
Какви са истинските ти чувства?
Не знам...
Не знам какви са истинските ми чувства.
Значи затова пилотираш Евата, така ли?
Нямам друг избор. Евата е единственото, което имам.
С други думи, не можеш да запазиш собствената си личност.
Евата се е превърнала в част от твоята личност.
Ако си изцяло зависим от нея...
тя ще се превърне в теб.
Евата ще се превърне в единственото ти достоинство.
И истинското ти аз ще изчезне.
Няма значение! И без това никога нищо не съм имал!
Ходех на уроци по виолончело, но и това не помогна!
Просто не си положил достатъчно усилия.
Но сега, когато пилотирам Евата, аз мога да...
Не, ако загубиш Евата, можеш да изгубиш себе си.
Можеш да изгубиш себе си заедно с Евата.
Защо пилотираш Евата?
Защото не мога да правя нищо друго.
Финал. Погрижи се за себе си.
Дъжд...
Черни облаци са надвиснали над мен.
В душата ми цари мрак. Мразя мрака.
Слънцето залязва, край на живота.
Мразя го.
Утро...
Начало на деня.
Начало на поредния ужасен ден.
Мразя го.
Синьо небе...
Топлина...
Нещо непознато...
Ужасно.
Мразя го.
Не искам да е така.
Мразя всички!
Какво искаш?
Страхуваш се от желанията си ли?
За какво мечтаеш?
Искаш спокойствие ли?
Какво искаш?
Недейте да ме мразите!
Недейте да ме мразите, моля ви!
Страхувам се от...
отхвърлянето.
Искам...
докосване и нежност.
Може ли да остана с теб?
Може ли да остана тук?
Харесваш ли ме?
Обичаш ли...
майка си?
Искаш ли да си с истинската си майка?
Не, не искам.
Искаш ли да си с баща си?
Не, не искам.
Защо?
Защото се страхувам.
Страх ме е от това, че ме мразят.
Личността ми може да изчезне.
И какво от това?
Какво искаш?
Да не се страхувам вече...
Какво искаш?
Да не съм самотен вече...
Не си сигурен в себе си, нали?
За да съм сигурен в себе си, трябва да съм...
полезен на някого! Искам да съм нужен на някого!
Искам да привлека вниманието на другите към себе си!
Значи все още не си намерил себе си.
Все още не си опознал себе си.
Все още не си намерил себе си.
Ето защо пилотирам Евата.
Нямам си нищо друго.
Животът ми няма смисъл без нея.
Тогава какво си ти?
Тогава какво съм аз?
Какво съм аз?
Това съм... Аз!
Това е образ, който позволява на другите да ме разпознават.
Това е символ на моето "аз".
Това е... Това е...
Икари Синдзи.
Образ. Всичко това е само моето описание, но не и истинското ми "аз".
Всичко това е форма, символ, чрез който другите ме разпознават.
Но какво съм аз тогава?
Какво съм аз?
Това ли съм аз?
Това ли е истинското ми "аз" или не?
Ти си си ти.
Има доста голяма разлика в това как ти възприемаш себе си...
и как другите те възприемат.
Точно така.
Облеклото ми... Обувките... Стаята...
Всички тези неща са част от мен.
Всички тези неща представляват твоето "аз".
Затова онова, което аз възприемам като "аз", наистина е моето "аз".
Онова, в което виждам себе си, е моето "аз".
Но аз не разбирам моето "аз"!
Къде съм?
Какво съм?
Ти искаш да построиш стена между себе си и другите.
Никой не ме разбира.
Ти да не си ненормален? Разбира се, че никой не те разбира!
Никой не може да те разбере.
Само ти самият можеш да разбереш себе си...
и да се погрижиш за себе си.
Затова трябва сам да се грижиш за себе си.
Но аз не разбирам моето "аз"!
Дори не знам какво съм!
Как мога да обичам себе си?
Ти се страхуваш.
Ти се колебаеш.
Ти си онзи, който съществува тук и сега.
Хората около теб...
Всичко около теб...
няма да съществува вечно.
Всичко тече, всичко се променя.
Твоят свят постоянно се променя.
Ти също се променяш. Разумът ти също се променя постоянно.
Какво е това?
Нищото ли?
Свят, в който няма никого?
Това е свят на абсолютна свобода.
Свобода ли?
Свят на абсолютна свобода, в който няма никакви ограничения.
Това ли е истинската свобода?
Да, това е.
Но все пак в този свят няма нищо.
Може би трябва да направя нещо?
Точно така, трябва да направиш нещо или да си помислиш нещо.
Но...
Не знам какво да направя или за какво да си помисля!
Той е толкова нерешителен.
Той няма образ на неговото "аз", който да послужи за отправна точка.
Тук няма никакви предмети.
Това е свят, в който няма никакви прегради.
Това ли е истинската свобода?
Това е свят, в който можеш да правиш каквото си поискаш.
Нали не те е страх?
Не знаш какво да направиш ли?
Какво трябва да направя?
Позволи ми да те огранича.
Ето! Сега имаш горна и долна точка.
Обаче вече изгуби част от свободата си.
Сега можеш да стоиш на пода.
Сега е по-лесно, нали?
Вече не си объркан толкова, нали?
Сега можеш и да ходиш.
Това се случи, защото ти го искаше.
Заради мен ли става така?
Това е свят, в който около теб има само под.
Сега обаче можеш да ходиш където си пожелаеш.
Даже можеш да обърнеш този свят с главата надолу, ако поискаш.
И по този начин положението на твоя свят ще се промени.
След време ще се промени.
По същия начин можеш да промениш и себе си.
Съзнанието ти оформя собственото ти "аз"...
Съзнанието ти взаимодейства със света, който те заобикаля.
Можеш да правиш каквото искаш, защото това е твоят свят.
Това е форма на твоята реалност.
Какво е реалността?
Какво е това?
Празно пространство.
Празен свят.
Свят, в който няма нищо, освен мен.
Няма с кого да си взаимодействам, защото съм сам.
Сякаш съм тук и в същото време не съм тук.
Сякаш бавно изчезвам от битието.
Защо?
Защото си сам.
Сам ли?
Не можеш да опознаеш себе си...
ако около теб няма други хора.
Образът ми?
Олицетворението на мен?
Да, можеш да опознаеш себе си като наблюдаваш другите.
Образът на твоето "аз" е ограничен...
заради преградите, които те отделят от другите.
Не можеш да опознаеш себе си, ако наоколо няма никой.
Когато наоколо има други хора, можеш да възприемаш себе си през техните очи.
Ако съм сам, тогава ще бъда като всичко наоколо.
Тогава няма да има разлика между мен и нищото!
Можеш да опознаеш себе си...
само като разбереш разликата между теб и другите хора.
Първият човек, с който се запознаваш е майка ти.
Майка ти е друга личност.
Точно така, аз съм си аз, а тя си е тя!
Но сигурен ли си, че другите оформят моето "аз"?
Истина е, Икари Синдзи.
Боже, не си ли разбрал досега тази проста истина?
Синдзи е глупак!
Време е за ставане, глупако!
Какво има, Асука?
Какво по дяволите означава това?
Не стига, че те събуждам всяка сутрин...
а и ми се караш на всичкото отгоре.
Можеш поне да благодариш на най-добрата си приятелка!
Благодаря...
Но искам да поспя още малко.
Какво правиш?
Трябва да ставаш!
Ах ти, мръсен извратеняк такъв! Какво е това?
Какво да се прави? Нали е сутрин!
Ех този Синдзи! Асука го събужда всяка сутрин...
а той даже не може да го оцени. Неблагодарник!
Скъпи, трябва да тръгваш.
Боже, направо като Синдзи си.
Готова ли си?
Готова съм.
Ако закъснееш за срещата, после професор Фуюцуки...
ще ми се кара на мен.
Да, той ти е голям почитател.
Престани! Наистина трябва да тръгваш.
Добре, Юи.
По-бързо!
Знам! Асука, понякога си много досадна!
Какво? Я повтори!
Тръгваме!
Тръгвам.
Чао, милички!
Хайде, скъпи! Остави го този вестник!
Добре, Юи.
Днес май имаме нова, нали?
Точно така!
Откакто градът ни стана столица...
...тук идват много хора.
Точно затова в училищата има много нови деца.
Да, права си. Как ли изглежда?
Дано да е красива!
Закъснявам!
Не трябва да закъснявам още първия ден!
Извинявай! Толкова бързах!
Наистина съжалявам!
Какво?
Ти глупав ли си?
Видя ли гащичките й?
Само за секунда.
Защо точно на теб ти върви винаги?
Какво има?
Судзухара, няма ли за какво да приказваш?
Върви да смениш водата във вазата! Разбра ли?
Ама че досадница.
Какво каза?
Бедният Тодзи, тя го върти на малкия си пръст. Жал ми е за него.
Намери се кой да го каже.
Да не би да си мислиш, че и мен ме командват така?
Просто констатирам фактите.
Как така?
Ами така. Трябва да се примириш с това.
Защо постоянно се бъзикаш с мен?
Мир и спокойствие...
Боли ме глупако! Мир и спокойствие...
Мисато-сенсей дойде!
Мисато-сенсей е много яка!
Гледайте ги тия тримата глупаци! Ама че нахалство!
Клас стани! Клас мирно!
Седнете!
Ей, момчета!
Имаме си готина мацка със синя коса. Хайде да се запознаем!
Казвам се Аянами Рей. Много ми е приятно!
Какво? Ти ли си онзи ненормалник, дето ми гледаше гащите?
Какво говориш?
Ти се скъса да въртиш задник пред Синдзи!
А ти коя си, че го защитаваш?
Да не сте семейна двойка нещо?
Не! Ние сме добри приятели!
Млъкнете!
Вие двамата, млъкнете! Ние сме в час, а не в кръчма!
Стига де, така е по-весело!
Ще видим как ще свърши всичко това.
Продължавайте, не се притеснявайте.
Разбрах, това е друга реалност.
Друг свят.
Това "аз" също не е истинското ми "аз".
Аз мога да стана какъвто си поискам.
Разбрах, че мога да съществувам и без да съм пилот на Ева.
Щом така смяташ, значи може би този свят не е чак толкова лош.
Но даже ако самата реалност не е толкова лоша...
аз все още мога да мразя себе си.
Просто разумът ти извлича от реалността...
всичко лошо и омразно.
Разумът ти бърка истината със своето възприятие на реалността.
Ако малко промениш гледната си точка, то реалността също ще се промени.
С други думи, всичко е относително.
За всеки човек има различни истини.
Обаче за теб има само една истина.
Тя зависи от онази гледна точка...
която си избрал за нейното възприемане.
Това разбиране те предпазва от различните фалшиви истини.
Един човек може да види само една малка част от истината.
Той може да вижда нещата само от онази гледна точка, която си е избрал.
Той трябва да се научи да разбира този свят...
с помощта на хората около него.
Например, слънчевият ден носи радост.
Дъждовният ден носи тъга.
Ако си го повтаряш, несъмнено ще повярваш в това.
Но дъждовният ден също може да носи радост.
Твоята истина може да се променя в зависимост от това, как се отнасяш към нея.
Истината е много относително понятие.
Истината на един човек е толкова малка, че повечето хора просто я игнорират...
в търсене на по-дълбока истина.
Просто ти самият не си позволявал на никого да те обича.
Ти избягваше другите...
...защото се страхуваше от това, какво ще си помислят за теб.
Но не е ли вярно това, че другите ме мразят?
Ти глупав ли си? Сам си си го измислил!
Но аз мразя себе си.
Онзи, който наистина мрази себе си, не е способен да обича.
И не може да има доверие на другите.
Аз съм страхливец.
Аз съм страхлив, подъл и слаб.
Сега, след като си опознал себе си, вече можеш сам да се грижиш за себе си.
Аз мразя себе си.
Обаче мога да обичам себе си.
Може би в живота ми най-накрая ще се появи смисъл.
Точно така! Аз съм си аз. Нито повече, нито по-малко.
Аз съм си аз!
Искам да бъда себе си!
Искам да продължавам да живея на този свят!
Харесва ми да живея тук!
Честито!
Благодаря!
Благодаря ти, татко.
Сбогом, мамо.
Пращам поздрави...
...на всички деца по света!
Превод: Dosh Тайминг: Naruto